‎Banii sunt puțin diferiți ‎pentru un miliardar.
‎Pentru un miliardar, ‎comparat cu un american obișnuit,
‎o călătorie cu un avion privat ‎e ca un bilet de metrou în New York.
‎Un Lamborghini e ca o mașină de jucărie.
‎Banii cu care cumpără o insulă ‎echivalează cu avansul la o casă.
‎Miliardarii nu sunt 1% din populație.
‎Sunt cam 0,0001%.
‎Ce e rău în a fi miliardar?
‎Nimic.
‎Absolut nimic.
‎Pot suna să stabilească o întâlnire ‎cu un lider mondial.
‎Cel puțin zece sunt lideri mondiali.
‎...vin vremuri mai bune.
‎În parlamentul Chinei sunt ‎aproximativ 100 de miliardari.
‎Numărul lor a explodat.
‎În 1987, ‎erau circa 400 de miliardari.
‎În 2019, sunt de 15 ori mai mulți
‎iar averea lor e de 30 de ori mai mare,
‎însumând aproape nouă mii de miliarde.
‎Dacă miliardarii de azi ar alcătui o țară,
‎ar fi a opta cea mai bogată din lume.
‎Acești oameni dețin averi impresionante
‎și influențează o mare parte din lume.
‎Influența aceea i-a transformat ‎în simboluri ale unui sistem măsluit
‎și a alimentat mișcări politice mondiale.
‎Cred că oamenii s-au săturat ‎să trăiască într-o lume
‎în care puțini au foarte mult ‎și mulți au foarte puțin.
‎Dar mulți dintre miliardari
‎au făcut averile inventând lucruri ‎care ne-au schimbat viața.
‎Unii mai mult ca alții.
‎De ce numărul lor ‎e mai mare ca niciodată?
‎Sunt benefici sau nu pentru lume?
‎Bogații duc o viață lipsită de griji ‎și plină de eleganță.
‎Banii sunt prea valoroși.
‎Vândut!
‎Diferența între super-bogați
‎și clasa de mijloc ‎s-a mărit în mod dramatic.
‎Abia aștept să fac următorul miliard.
‎Ce vei face cu banii în plus?
‎Construiesc companii și ajut oamenii ‎care creează lucruri noi,
‎de la rețele de socializare, la rachete.
‎Cât de mult poți să mănânci?
‎Cât de mare să-ți faci casa?
‎Țara trebuie condusă mai mult ‎de legea bunului simț
‎și mai puțin de avariție.
‎MILIARDARII
‎Mi-e jenă să spun ‎cât de mult am scris despre bogătași.
‎Luisa Kroll contribuie la crearea celui ‎mai faimos clasament al miliardarilor.
‎Prin 1981, când a apărut clasamentul,
‎îi puteai găsi în anumite locuri din țară.
‎În Texas, unde se făceau averi din petrol.
‎Apoi industria IT a luat avânt ‎în Silicon Valley.
‎Apoi în New York.
‎Traversau orașul pentru a afla ‎cine și ce deținea.
‎S-a dovedit incredibil de greu ‎să le descoperi averile.
‎Puțini credeau că vor reuși,
‎dar în final, în septembrie 1982, ‎au publicat prima listă Forbes 400.
‎În primul clasament, 11 erau ‎moștenitori ai lui John D. Rockefeller.
‎El a trăit ‎la sfârșitul secolului XIX în SUA,
‎în perioada numită Epoca Poleită,
‎când au apărut ‎primii miliardari prin forțe proprii.
‎Raportat la prezent, ‎se estimează că Rockefeller
‎sau Carnegie aveau ‎averi de două ori mai mari
‎decât cel mai bogat om de azi.
‎Această epocă nu a fost caracterizată ‎doar de averi uriașe,
‎ci și de o corupție endemică.
‎Mark Twain i-a dat numele ‎de Epoca Poleită,
‎pentru că totul strălucea la suprafață, ‎dar era putred în interior.
‎Carnegie, Vanderbilt și Rockefeller ‎s-au îmbogățit prin legăturile politice,
‎consolidând trusturi ‎și exploatând muncitorii,
‎aproape fără să plătească taxe.
‎Înainte de această epocă, ‎e greu să comparăm averile,
‎dar, ca să fii extrem de bogat, ‎trebuia să conduci un imperiu,
‎precum Augustus Cezar, împăratul Romei,
‎Împărăteasa Wu din China
‎sau Mansa Musa, ‎conducătorul Imperiului Mali,
‎care controla una dintre cele mai mari ‎resurse de aur din lume.
‎Bogăția lui e atât de faimoasă,
‎încât imaginea sa s-a imprimat ‎pe o hartă medievală importantă.
‎Magnații Epocii Poleite au făcut averi ‎în alte moduri,
‎fondând companii de succes.
‎Creșterea imensă a averilor ‎în acea perioadă
‎e datorată creării unei economii ‎la nivel de continent
‎în Statele Unite ‎și evoluției marilor corporații.
‎Căile ferate controlate de Vanderbilt, ‎care acopereau
‎peste 322.000 km din rețeaua ‎care lega pentru prima dată continentul,
‎transformând SUA ‎într-o mare putere economică.
‎Numărul miliardarilor crește
‎datorită globalizării economiei.
‎Astfel toată lumea a devenit mai bogată.
‎Inegalitățile s-au diminuat ‎la nivel global.
‎Acest lucru se datorează faptului
‎că unele țări sărace evoluează rapid.
‎În ultimele decenii, China a cunoscut ‎o creștere uluitoare.
‎Acum 40 sau 50 de ani, China era o țară
‎în care majoritatea oamenilor ‎trăiau în sărăcie lucie.
‎Guvernul comunist a urmărit ‎o modernizare socialistă.
‎În prezent, sărăcia extremă ‎aproape a dispărut din China.
‎Înainte de 1978, ‎în China nu existau miliardari.
‎În 2017, în China apăreau ‎doi noi miliardari pe săptămână,
‎țara fiind pe locul doi ‎la acest capitol, după SUA.
‎Nu e surprinzător să vezi ‎cum antreprenorii se îmbogățesc enorm,
‎acumulând averi foarte rapid.
‎În India, situația e similară.
‎Economia lor în creștere a scos ‎milioane de oameni din sărăcie
‎și a creat 100 de miliardari.
‎Aceștia sunt miliardarii de azi.
‎Chiar și între ei sunt diferențe.
‎Marea majoritate, 94%,
‎au zece miliarde sau mai puțin.
‎Cinci procente au ‎între zece și 30 de miliarde,
‎iar un procent sunt mega-miliardari,
‎având peste 30 de miliarde de dolari.
‎Mă uit la ei și zic:
‎„Au mult mai mulți bani decât mine.”
‎Apoi văd ce spun
‎și mă apostrofez.
‎Deși industria IT nu are ‎cei mai mulți miliardari,
‎are cei mai mulți mega-miliardari.
‎E un concept, câștigătorul ia tot.
‎Produsele digitale ‎ca paginile web sau aplicațiile
‎nu necesită mulți angajați
‎și ajung imediat la nivel global.
‎De asta Google se identifică ‎cu căutările pe Internet.
‎Acolo se fac 90% din căutările online
‎și fondatorii lui sunt pe locul 10 și 14 ‎în lista celor mai bogați oameni în 2019.
‎Facebook are mai mulți utilizatori ‎decât alte platforme,
‎chiar și fără cele pe care le deține,
‎iar fondatorul său e al optulea ‎cel mai bogat din lume.
‎Aproape 50% din cumpărăturile online ‎din SUA se fac pe Amazon.
‎În 2019, fondatorul Amazon, Jeff Bezos, ‎a fost cel mai bogat om din lume.
‎Vedetele devenite miliardare, ‎precum Oprah, Kylie Jenner
‎și Michael Jordan sunt ‎pe locuri codașe în clasament,
‎dar niciunul ca urmare ‎a domeniului care l-a făcut faimos.
‎Michael Jordan a câștigat ‎90 de milioane de dolari din baschet.
‎Dar publicitatea i-a adus ‎aproximativ un miliard,
‎ca și faptul că e coproprietar ‎al unei echipe de baschet.
‎A devenit milionar prin muncă,
‎dar a devenit miliardar ‎prin deținerea de capital.
‎Capitalul înseamnă ansamblul bunurilor ‎folosite pentru a face bani.
‎O casă înseamnă capital.
‎Acțiunile la fel.
‎Aprecierea celorlalți înseamnă capital,
‎dacă ești Michael Jordan.
‎Brevetele sunt capital,
‎precum cele pentru medicamente ‎și tehnologie.
‎Sau drepturile de autor ‎pentru Mickey Mouse.
‎Am crescut în preajma companiei Disney ‎și a tot ce a însemnat.
‎Nu vei ajunge miliardar ‎având un venit stabil
‎pentru care plătești impozite.
‎N-ai cum.
‎Capitalul creează averile.
‎Majoritatea bogaților fac bani ‎ca și restul, prin muncă.
‎Dar cu cât ești mai bogat, ‎cu atât câștigi mai puțin din muncă
‎și mai mult din capital.
‎Cei 0.0001% sunt un exemplu ‎definitoriu al acestui concept.
‎În principiu, veniturile din economie ‎încep să se îndepărteze
‎de muncă și să se ducă spre capital.
‎Asta e o prezentare simplistă.
‎Este așa pentru că mărcile globale ‎nu au doar piețe globale,
‎ele au și o bază de selecție globală
‎și cheltuielile cu forța de muncă ‎sunt în scădere.
‎De exemplu, industria textilă.
‎O serie de inovații au transformat-o ‎în ultimele două secole.
‎Invențiile au mărit productivitatea ‎și profiturile.
‎Azi, muncitorii din domeniu se găsesc ‎aproape exclusiv în țările în dezvoltare,
‎unde salariile sunt mici.
‎Mașinile au început ‎să înlocuiască de tot oamenii.
‎Acesta este Sewbot.
‎Automatizează operațiuni ‎care aveau nevoie de dexteritate
‎și are productivitate pe oră ‎cât 17 oameni.
‎Costurile clienților scad
‎și profiturile deținătorilor ‎de capital cresc.
‎Proprietarii de capital,
‎în special cei ce dețin ‎acțiunile corporațiilor,
‎sunt foarte puțini.
‎Precum proprietarii miliardari ‎ai companiilor globale H&M,
‎Zara și Walmart.
‎Odată ce obții capital, ‎acesta crește de la sine.
‎Banii fac bani.
‎Îi poți închide într-o cameră,
‎iar aceștia fac sex și ies pui de bani.
‎Cam așa merge treaba.
‎Așa cum a zis Edgar Bronfman Sr., ‎moștenitorul imperiului Seagram:
‎„Trebuie să muncești ‎ca să faci 110$ din 100$.
‎Dar să faci 110 milioane de dolari ‎din 100 de milioane, e inevitabil.”
‎Pentru că dacă ai economii de 100$,
‎e greu să nu-i cheltuiești ‎și să investești.
‎Dar din 100 de milioane de dolari ‎faci 110 milioane
‎dacă-i lași la bursă aproximativ ‎un an, fără să miști un deget.
‎Foarte repede, în câteva generații,
‎vei construi o dinastie ‎sau multiple dinastii.
‎Și având în vedere cum influențează ‎banii politica,
‎nu e ceva de dorit.
‎Conform unei estimări,
‎13% din miliardari au moștenit banii,
‎iar 56% au ajuns acolo prin forțe proprii.
‎Dar e greu să-i diferențiem precis,
‎pentru că majoritatea moștenitorilor ‎muncesc să-i înmulțească.
‎Așa sunt ceilalți 30% dintre miliardari.
‎În 2014 am introdus așa numita ‎estimare „prin forțe proprii”.
‎Primeai un unu dacă moșteneai banii
‎și nu făceai mare lucru,
‎doar mâncai bomboane toată ziua.
‎Zece primeau cei care plecau de jos.
‎Oprah Winfrey e în categoria asta.
‎Anul acesta o avem pe Kylie Jenner, ‎un personaj controversat.
‎A reușit să capitalizeze ‎de pe urma admiratorilor de pe Instagram
‎și a familiei ei.
‎Avem un nou cel mai tânăr miliardar ‎care a reușit singur.
‎Unii cred că titlul lui Kylie trebuie ‎să vină cu notă de subsol.
‎Dacă nu primești banii de la cineva,
‎ai reușit singur.
‎Dacă te naști într-o familie celebră ‎și capitalizezi,
‎nu ai reușit singur.
‎Și alți miliardari care au reușit singuri ‎sunt controversați.
‎Când am început să punem pe listă ‎miliardarii ruși,
‎oligarhii, nu știam sigur ‎în ce categorie să-i introducem.
‎Unii le zic „cleptocrați”.
‎Din grecescul ‎kelptes,‎ adică „hoț” ‎și ‎kratos,‎ adică „putere”.
‎Se referă la persoane ‎cu conexiuni politice
‎care se îmbogățesc ‎din resursele naturale ale unei țări.
‎Asta s-a întâmplat ‎după căderea Uniunii Sovietice în 1991.
‎Rusia are aproape 100 de miliardari ‎care spun că au reușit prin forțe proprii.
‎Nu aveam o categorie specială
‎pentru cei ce au devalizat o țară ‎sau care au făcut afaceri cu guvernul,
‎sau cum vreți să-i spuneți.
‎Binele și răul au legătură cu modul
‎în care-ți obții averea.
‎Ai făcut avere pe spatele celorlalți?
‎Sau creezi valoare suplimentară
‎prin crearea de produse folositoare ‎pentru restul societății?
‎Acestea sunt modurile fundamentale ‎de obținere a unei averi.
‎În Epoca Poleită, miliardarii dădeau ‎înapoi societății mare parte din avere,
‎precum Andrew Carnegie.
‎Verdictul public va fi:
‎cine moare bogat,
‎se îngroapă în rușine.
‎A spus că-i o rușine ca o persoană ‎să moară având o avere.
‎De asta, pe unde mergi,
‎găsești institute Carnegie, ‎biblioteci Carnegie, Carnegie Hall,
‎Universitatea Carnegie Mellon.
‎Observi o tradiție în filantropie.
‎Tradiția continuă și azi.
‎Cel puțin 200 de miliardari au semnat ‎Angajamentul Filantropic,
‎prin care vor dona ‎cel puțin jumătate din avere.
‎Investesc în acțiuni ‎rezervate tradițional guvernelor,
‎cum ar fi combaterea bolilor,
‎finanțarea construirii ‎parcurilor olimpice,
‎cum au făcut mai mulți miliardari ruși ‎la Olimpiada de iarnă de la Soci în 2014,
‎și finanțarea burselor de studiu.
‎Eu și familia mea intenționăm ‎să eliminăm creditele de studiu.
‎Sau repară părți esențiale ‎de infrastructură.
‎Acolo unde statul Michigan ‎și primăria Flint au dat greș,
‎miliardarul Elon Musk...
‎...vrea să rezolve criza apei...
‎...s-a angajat să aducă apă potabilă ‎în fiecare casă. Bravo lui!
‎S-a discutat cum să strângem ‎55 de milioane de dolari
‎de la bogătași ‎și să rezolvăm problema din Flint.
‎M-am opus vehement.
‎Au avut loc ‎acțiuni filantropice și caritabile,
‎și asta e minunat,
‎dar aici avem o problemă structurală.
‎Nu vrem să lăsăm cetățenii la mila
‎unor persoane ‎care nu pot fi trase la răspundere
‎și care poate rezolvă sau nu problemele
‎de infrastructură, guvernamentale
‎și cu drepturile omului.
‎Guvernele strâng bani ‎pentru serviciile publice din taxe,
‎dar în majoritatea țărilor bogate,
‎munca individuală e taxată mai mult ‎decât veniturile din investiții.
‎Sistemul de taxare e creat
‎pentru a taxa munca ‎mai mult decât taxează proprietatea.
‎Nu mă deranjează ‎să plătesc mai multe taxe,
‎chiar nu.
‎Nu spun că ar trebui ‎să plătesc 90% impozit,
‎pentru că așa îmi voi schimba ‎domeniul de activitate,
‎adică nu voi mai investi ‎în antreprenori, în afaceri emergente
‎și în acțiuni filantropice.
‎Chiar dacă o țară mărește ‎taxele pe avere,
‎acest lucru e greu de implementat ‎într-o lume globalizată.
‎Cea mai bună analogie ‎pentru un sistem financiar offshore
‎este cea a ecosistemului.
‎În multe țări mici, și în unele mari,
‎se elimină o parte din legislație.
‎Cea pentru neplata taxelor pe venit.
‎Insulele Cayman s-au specializat în asta.
‎În insulele Cayman e o clădire,
‎una singură,
‎unde au sediul 20.000 de companii.
‎E o căsuță poștală care le permite
‎să beneficieze ‎de paradisul fiscal din insule.
‎Pentru a evita taxele impuse corporațiilor ‎mergi în Luxemburg
‎sau în statul Delaware, din SUA.
‎Pentru a evita taxele pe moștenire,
‎cel mai apreciat loc ‎este insula Jersey, din Europa.
‎Insulele Cook,
‎denumite și insulele „Crook” (escroc),
‎sunt specializate în ascunderea ‎proprietăților de creditori,
‎asta e tot ce fac.
‎Lumea a văzut ‎o parte din acest sistem în 2016.
‎Noile dezvăluiri despre cum cei bogați ‎și puternici ascund banii
‎zguduie țările din temelii.
‎Li s-a dat numele „Dosarele Panama”.
‎Mai exact, ‎sunt 11 milioane de dosare Panama.
‎Scurgerea de informații a avut loc ‎la firma de avocatură Mossack Fonseca.
‎Dosarele Paradis, ‎altă scurgere de informații...
‎...dezvăluie cum oamenii bogați ‎și puternici ai planetei...
‎...ascund banii în conturi offshore.
‎O lecție importantă ‎a fost varietatea personajelor
‎care erau implicate.
‎Era o adunătură
‎de vedete sportive ca Lionel Messi
‎și actori precum Jackie Chan,
‎apoi Regina Elisabeta a II-a ‎și membri ai Camerei Lorzilor.
‎Cea mai mare surpriză a fost ‎când au ieșit la iveală numerele.
‎O analiză realizată în țările scandinave ‎arată că, în medie,
‎majoritatea contribuabililor evită ‎să plătească aproximativ 5% din impozite.
‎Cei mai bogați 0.01% evită ‎să plătească 25%.
‎În total, ‎echivalentul a 10% din PIB-ul mondial
‎e în conturi din paradisurile fiscale.
‎Adică o mie de miliarde de dolari.
‎Rusia a fost cea mai afectată.
‎Cei 0.01% au ascuns mai mult ‎de jumătate din averi în conturi offshore.
‎O lovitură serioasă ‎pentru serviciile publice
‎sau pentru clădirile din parcul olimpic.
‎Majoritatea celor menționați în dezvăluiri ‎au fost ajutați.
‎Nu stau pe iahturile lor
‎citind codul fiscal din insulele Cayman.
‎Bogătașii angajează oameni pentru asta,
‎așa cum angajează personal
‎de întreținere în casele lor ‎sau bone pentru copii.
‎Poate că miliardarii ar alcătui ‎a opta cea mai bogată națiune din lume,
‎dar, în multe moduri, ‎sunt persoane fără de țară.
‎Cu ajutorul experților, pot alege
‎cum să evite legile unei țări.
‎Globalizarea a deschis tot felul ‎de portițe pentru a ascunde banii.
‎Aici este Cartierul Miliardarilor,
‎o enclavă de zgârie-nori ‎în sudul Central Park din New York,
‎orașul cu cei mai mulți ‎miliardari din lume.
‎În New York, miliardarii cumpără
‎aceste locuințe puțin spus luxoase,
‎care costă zeci de milioane.
‎Prețul mediu al unei locuințe ‎e de 18 milioane de dolari,
‎iar clientul nostru obișnuit
‎are o avere de sute până la miliarde ‎de dolari.
‎Piața imobiliară din New York face parte
‎din ecosistemul ascunderii averilor,
‎spălării de bani ‎și a celorlalte activități
‎care frizează ilegalitatea.
‎Oamenii voiau o investiție sigură,
‎ca o casetă de depozit în zgârie nori,
‎și cumpără proprietăți ‎pentru a-și asigura banii,
‎pentru a-i scoate din țara de baștină
‎unde ar putea fi impozitați ‎sau cine știe ce altceva.
‎În anul 2018,
‎72% din apartamentele ‎care costă peste 10 milioane de dolari
‎au fost achiziționate prin societăți SRL, ‎iar cumpărătorul nu este cunoscut.
‎Înființezi un SRL sau un trust,
‎sau un SRL deținut de alt SRL ‎care e deținut de un trust.
‎E aproape imposibil să descoperi
‎cine e beneficiarul final.
‎Din acest motiv e foarte greu de aflat
‎exact unde sunt toți miliardarii,
‎cât de mulți sunt
‎sau câte miliarde au.
‎Guvernele nu monitorizează averile ‎la nivel global,
‎deci clasamentele ca Forbes ‎rămân cele mai bune surse,
‎dar nu sunt de încredere.
‎Cred că lista Forbes 400
‎sau alte clasamente similare ‎ne induc în eroare.
‎Ele se bazează pe informațiile ‎disponibile public.
‎Dacă sursa principală ‎a averii unei persoane
‎sunt acțiunile într-o companie publică,
‎vezi câte acțiuni are,
‎înmulțești cu prețul acțiunii ‎și dacă obții peste un miliard,
‎voilà!
‎Dar averile multor persoane ‎provin din alte surse.
‎Majoritatea miliardarilor
‎au două treimi din avere ‎în întreprinderi private.
‎E posibil ca miliardarii să nu știe ‎exact câți bani au.
‎Așa cum declara magnatul ‎Nelson Bunker Hunt în fața Congresului:
‎Știți care e averea dvs.?
‎Oamenii care știu exact câți bani au ‎nu au prea mulți.
‎Da... aveți perfectă dreptate.
‎Odată ce cumperi un bun ‎care nu e tranzacționat public
‎poți să-i stabilești singur valoarea.
‎Unii politicieni au făcut exact așa.
‎Donald Trump și tatăl lui ‎erau pe prima listă Forbes 400.
‎În prima listă, exista o notă de subsol:
‎„Ei declară că averea lor e ‎de 500 de milioane de dolari.”
‎Poate că unii antreprenori ‎vor să fie pe coperta Forbes.
‎Au de câștigat din faptul ‎că se știe că sunt bogați,
‎dar alți miliardari nu au.
‎Chiar și Forbes admite că subestimează
‎averile existente în lume.
‎Mereu ne întrebăm ‎câte averi sunt încă nedescoperite.
‎Uneori acest gând mă ține trează noaptea.
‎În Epoca Poleită,
‎miliardarii n-au dat de bunăvoie banii.
‎A intervenit guvernul.
‎Epoca Progresistă
‎a demarat un nou mod de reglementare
‎prin spargerea trusturilor principale, ‎precum Standard Oil.
‎De asta, Teddy Roosevelt era cunoscut ‎ca „distrugătorul de trusturi”.
‎În lumea globalizată, ‎descoperirea averilor e puțin diferită.
‎Uniunea Europeană a pus ‎paradisurile fiscale pe lista neagră.
‎Dar rezultatele încă nu apar.
‎În SUA, politicienii de stânga ‎au încercat să impună
‎impozite mai mari pentru cei bogați,
‎lucru apreciat de majoritatea cetățenilor
‎și chiar și de unii miliardari.
‎Ar trebui să plătesc mai multe taxe.
‎Credeți că ar trebui ‎să plătiți mai multe taxe?
‎Evident.
‎Sistemul de taxare îi favorizează ‎pe bogați
‎și defavorizează clasa de mijloc.
‎Trebuie să rezolvăm asta.
‎Maniera prin care acumulezi averi
‎e un subiect important ‎de politică publică.
‎Moralitatea...
‎asta ține de ei.
‎Rămâne între ei și preot.
‎Relația noastră ‎cu miliardarii e complicată.
‎I-am făcut celebri, dacă nu erau deja.
‎I-am făcut puternici.
‎Unii fac lucruri incredibile cu banii lor,
‎uneori mai eficient ca guvernele.
‎Nu mă-ngrijorează oamenii în sine.
‎E un sistem care permite dezechilibre ‎majore în ceea ce privește veniturile.
‎În curând, e posibil ca națiunea ‎miliardarilor să fie cea mai bogată.
‎Deși banii lor nu locuiesc ‎într-o singură țară,
‎noi toți locuim în lumea lor.
‎Subtitrarea: Dan Anescu